Der
var paraplyer og regnskov på promenaden mellem altanen og vandet, da vi drak
kaffe ved 9-tiden. Området ”The Wet Tropics” omkring Cairns lever op til sit navn. Marie
ville heller ikke med på tur i dag – Signe var stadig på 4-dages dyk, så
Hanne og jeg tog en køretur mellem Cairns og Port Douglas mod nord, hvor der
skulle være smukke, tropiske strande. Første holdt
var dog lige nord for byen, hvor ”Cairns Botanical
Gardens” holder til. Det må være den mest imponerende botaniske have, vi har
set – og vi har set en del, men den ligger også på et sted, hvor der sikkert,
inden parken blev anlagt, allerede var regnskov og mangroveområder. Her var
så tilføjet mange andre planter og en del farverige blomster.
Det var
morsomt at gå på en boardwalk gennem den sumpede
regnskov, hvor der var lianer over vores hoveder og et tæppe af nedfaldne,
indtørrede palmeblade i vandet under det hævede fortov – og 50 meter længere
fremme kommer man ud på en golfklippet græsplæne med blomsterbede og bænke –
noget af en kontrast. Alle bænkene
var dog meget våde og grønne af det fugtige miljø, så det indbød ikke til at
sidde ned, selv om det nu var tørvejr. Den Botaniske
Have ligger helt ned til Barron-floden, og her brugte
vi lang tid på at observere små krabber på mudderbankerne, der havde én meget
stor klo – pudsige skabninger. Krabberne forsvandt ned i deres små huller,
hvis de fik øje på os, så man skulle liste sig ind på dem.
Den voldsomme
larm fra lufthavnen få hundrede meter væk generede dem til gengæld ikke. På vej
tilbage til bilen kom vi forbi ét af disse træer, som er fuldstændigt
overvokset med slyngplanter – det er imponerende.
Nu var vi
selv blevet fugtige af det varme og våde miljø, så nu trak strandene nordpå.
Kort udenfor byen lokkede det første skilt, men vi
havde dissekeret diverse brochurer og nået frem til, at Ellis Beach nok var
den smukkeste og mindst beboede/kommercielle, så den skød vi efter. Vi kørte
på kystvejen ”Captain Cook’s
Highway” – vores opdagelsesrejsende, som havde
efterladt sig spor mange steder i verden og sin grav på Hawaii, og vi undrede
os over, at vejen var udnævnt til ”World Heritage”, altså en bevaringsværdig
vej på linje med pyramiderne og mange af verdens ypperste naturområder, men
den VAR meget flot, som den snoede sig de smukke sandstrande og palmer på den
ene side og stejle bjerge med regnskovsbevoksning på den anden side. Efter et
stykke tid og mange sving, kunne vi ikke klare den længere, da vi så en smuk
strand foran os, så bilen blev kastet ind på en lille parkering, og kort
efter stod vi på en strand med en palmerække mellem vejen og bjergene og tropisk
sand og hav de næste par kilometer. Et stykke væk fik Hanne øje på en nøgen
tyk herre, men andre længere væk så ud til at have tøj på – var vi landet på
en nudiststrand? Skiltene ved parkeringen advarede om alt muligt andet end
nøgne mennesker, bla. de store ”Box Gelly Fish”, som er brandmænd på størrelse med biler, der
snildt kan tage livet af folk. Det er ret surt, da man så ikke kan bade ved
disse kyster fra november til april, som er Australiens sommermåneder.
Vi havde kun
lige nået at tage vores sandaler af, da den tykke herre kom tæt på i sin
store hudfarvede T-shirt, så vi beholdt resten af tøjet på og traskede 1½
time ned ad stranden i vandkanten, hvor de skummende varme bølger slog op om
vores fødder og fik vores kropstemperatur ned fra regnskovsjungle-farezonen.
Selv om det var overskyet, var det en herlig tur – det havde nok næsten været
for stegende i fuld sol. Efter en god
time var vi tilbage i bilen, og selv om denne strand var fantastisk, måtte i
lige videre og se Ellis Beach. Vi svingede ud fra parkeringen og passerede
med det samme skiltet ”Ellis Beach Bungalows”! Dette fik os dog ikke til at
vende om, da Hanne ifølge kortet tydede, at vi kunne få kaffe til hjemturen
lidt længere fremme. Ret kort efter fandt vi et udsigtspunkt, hvor skyerne
gjorde det dramatisk – men det ville nok være flot at se det i solskin. ”Lidt længere
fremme” blev så resten af vejen til Port Douglas, hvor der er lige så mange sving
på vejen, som på ”The Road To Hana” på Hawaii … altså rigtigt mange. Vi fik
en god kop kaffe i en café helt inde i Port Douglas, og da der var vejarbejde
lige uden for byen, blev vi lukket ud i lange hold af biler. Lige uden for
byen stod en mand i vejkanten og fotograferede op i luften, så vi holdt ind
og lod alle bilerne bag os passere, mens Hanne fotograferede en rede med
rovfugle i en højspændingsmast – utroligt at de ikke kommer i stødet! På
denne måde havde vi ingen bag os det meste af turen tilbage mod Cairns.
På vej
tilbage holdt vi ind et sted og nød udsigten igen – denne gang med
mangrove-bevoksning i det lavvandede område, hvor en ensom fisker stod og gav
billeet lidt kontrast i det grå vejr. Vi holdt et sted,
hvor vi havde set kænguruer på vej ud, og så standsede vi ved en stor
Woolworth i en enorm rundkørselsudfletning. Her købte vi
håndklæder til morgendagens snorkletur. På vej ud var vi tæt på at havarere
bilen i førnævnte rundkørsel, da man i fler-spors
rundkørsler i Australien åbenbart må dreje fra inderste spor hen over yderste
spor. Det betyder, at ydersporet skal holde øje med det inderste spor, hvis
man skal rundt i rundkørslen – det er meget ubehageligt og farligt, men vi
undgik det store crash ved at dreje af sammen med
kamikaze-bilen – som jo var i sin gode ret. De resterende rundkørsler tilbage
mod Cairns blev ikke indtaget, med mindre de var tomme. Der skal nok
læses op på nogle trafikregler … og hvor er min dyre kikkert? Jeg har vel
ikke glemt den på et hotel eller i en bil – jeg kan i hvert fald ikke finde
den! Øv! (Fandt den aldrig – tror den forsvandt, da rengøringspersonalet i Yulara stressede os ud 5 minutter før check-ud tid.) Vi lærte med
tiden, at det er godt at orientere sig INDEN rundkørslen, så man ved hvilken
bane, man skal tage, når man skal ramme en afkørsel – men det er stadig MEGET
godt at holde øje med bilerne i nærheden. |
|